Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Švédska modla sa na sklonku milénia naozaj vyfarbila a jej tretí počin je skladateľským vyvrcholením prvej éry kapely pod Candlelight Records. OPETH sa v týchto rokoch len inštalovali na progresívnu scénu, no pokiaľ predchádzajúce dva zárezy ešte znejú dosť neučesane a ich nesebakriticky mamutia stopáž dosť rozrieďuje tvorcami zamýšľaný efekt, na tomto monolite do seba zapadli tie najmarginálnejšie kúsky lega a severanom sa podarilo zviazať všetky stonky zvukových vláken do deviatich zmysluplných snopov s povznášajúcim účinkom na nervovú sústavu.
Pustite si veľkú trojku najlepších soundtrackov zo City Of The Moon - „My Arms Your Hearse“ ako veľký kariérny míľnik prepájajúci staré s novým - dôstojné lúčenie sa s minulosťou a vítanie nových sonických horizontov. Sprofanovaný „Blackwater Park“ – novembrová hmla nad podmračeným jazerom obklopeným zradnými vresoviskami. A napokon osviežujúcu a vzrušujúcu jesennú progrockovú jazdu „Pale Communion“ – vydarenú poctu hudbe určujúcej v 70. rokoch smer, ktorú Mikael svojsky uchopil a vtlačil jej... seba.
Tak vidíte, ešte aj z tejto trojice vychádza relikt konca minulého storočia víťazne – práve počúvate to najlepšie, čo štokholmské oceliarne za takmer tri dekády opustilo. Ojedinelá kombinácia kompozične nasýteného progresívneho roztoku, zvukovo asertívnej inštrumentácie a fantaskného opethovského poetizmu, tvoriaceho podstatnú zložku atmosféry.
Oproti nedávnej minulosti značne skrátené, no stále typicky „progresívne“ dlhé skladby sú plné fantastických nestarnúcich gitarových duelov Lindgren – Åkerfeldt. Skutočné strunové hody – tanier plný lievancov pretekajúcich zvodne kvapkajúcim javorovým sirupom. „My Arms, Your Hearse“ je jedným z nemnohých diel, ktoré ukazujú, aká vzrušujúca môže byť obyčajná rytmická gitara napriek tomu, že váš kapelník si všetky tie sólové prstolamy pochopiteľne nechal pre seba. Vzrušujúce je vlastne sledovať inštrumentálne linky ktoréhokoľvek nástroja a takýchto albumov mnoho nenájdeme. Kvalitná, vysokopercentná ruda z odľahlého Falunu bola jednoducho spracovaná tými najpovolanejšími.
Treba povedať, že s veľkou podporou Martina Lopeza, nového muža na bubeníckej stoličke, pre ktorého bol album veľkou ročníkovou prácou. Po odchode od AMON AMARTH naskočil do rozbehnutého vlaku, ktorý následne uskutočnil najkrajšiu časť svojej trasy - svižný prejazd malebnými zákrutami a downhillmi však rušňovodič zvládol dokonale. V booklete taktiež ešte neuvidíte basáka Mendeza, ktorý sa ku kapele síce pridal počas nahrávania práve na Lopezov popud, no nestíhal si už „svoje“ party naštudovať a Mikael tak basu nahral sám.
Progresívne kudrlinkárstvo tu ešte nevykazuje také profesorské parametre, ako v súčasnosti, kedy je tento aspekt viac-menej obnažený vypustením formálne metalového výraziva. Dá sa tušiť, že kľúčové pasáže tejto nahrávky, dodnes strhujúce svojím vtedy invenčným skladateľským prístupom, vznikli skôr ako produkt mladíckeho zápalu pre vec, než aby si Švédi uvedomovali, čo sa im to skutočne darí v notovom zápise vytvárať – rovnako ako o tri roky neskôr s monolitom „Blackwater Park“.
Už je to neuveriteľných 20 rokov, trúfam si ale konštatovať, že zubu času toto dielo odolalo a len nekompromisný letopočet na jeho obale dáva tušiť objektívnu realitu. OPETH sú dnes už niekde inde a mnohým sa to nepozdáva. Fanúšik tvrdej hudby ale zvykne ctiť vývoj a keby podobne ikonické umelecké spolky (akým OPETH sú) prášili neustále ten istý koberec, nebolo by všetko s kostolným poriadkom. Miesto zbytočného ponosovania sa radšej buďme radi za to, čo sa im už za sebou podarilo zanechať a vychutnávajme si jedno z najlepších diel tvrdej hudby, ktoré nám tak presne pripomína, prečo sme sa do toho strašného randálu kedysi zamilovali.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.